![](https://knigogo.top/wp-content/uploads/2018/09/perejty-temryavu-4570463-237x308.jpg)
Люди все ж таки великі егоїсти: коли нема чого робити – завжди готові кинутися на допомогу, співчувати, охкати над чужою бідою, а варто лише закружляти на веселій каруселі своїх власних почуттів, як проблеми інших одразу відходять у небуття, витираються з пам’яті, мов їх і не було. Отже, виходить, що нещасним можуть допомогти лише нещасні?
Ці "прості люди" завжди вірять, коли їм обіцяють дешеву ковбасу, робочі місця, квартири – увесь цей безкоштовний сир… За двадцять гривень на годину вони беруть участь у мітингах, за сто – можуть убити, зрадити, збрехати. І мати це чудове виправдання, яке Марта неодноразово чула переглядаючи кримінальні передачі: "Ми – люди прості…" І це означало, що рішення за них приймають інші.
Молоді жінки, які проходили повз них із важкими кошиками, теж здавалися Марті інопланетянками: живуть собі у своїх скафандрах без жодного свіжого ковтка – робота – дім. Обличчя завжди зосереджені, ніби вирішують долю світу, а насправді – лише те, що приготувати на вечерю…
Можливо, їй зараз гірше, ніж їй, Марті. Пояснити, що життя не закінчується з закінченням стосунків, якими б вони були, і якщо хтось може промовляти до коханої жінки такі брутальні слова, – не треба боятися. І не варто тікати. Той, хто тікає – передбачає, що його наздоженуть. Це ж – елементарно! Подивитись хоча б якесь кіно жахів: там жертви завжди тікають – на екрані це виглядає моторошно: мчать лісом, натикаючись на дерева, тремтять від страху, дослухаючись до кроків за спиною. І все закінчується кривавою драмою. Але це – в кіно. Марта завжди уявляла, як жертва зупиняється, повертається обличчям до нападника й… сама починає наступ. Непоганий прийомчик, а головне – несподіваний. А мить несподіваності завжди дає шанс урятуватися. Або, принаймні, загинути гідно.
Ці «прості люди» завжди вірять, коли їм обіцяють дешеву ковбасу, робочі місця, квартири – увесь цей безкоштовний сир… За двадцять гривень на годину вони беруть участь у мітингах, за сто – можуть убити, зрадити, збрехати. І мати це чудове виправдання, яке Марта неодноразово чула, переглядаючи кримінальні передачі: «Ми – люди прості…» І це означало, що рішення за них приймають інші.
Але насправді, думала Марта, простих людей не буває! Кожен має свою історію, свій біль, свій шлях. І однакових доль не буває – тому й не існує цієї загальної, дистильованої простоти, яка, як стверджує прислів’я – «гірша за крадіжку». Їй здавалося огидним, що люди так легко можуть потрапляти на гачки, розвішані тими, хто вважає себе «непростими» – тими, хто чудово розуміється на людській психології, на цій теорії «безкоштовного сиру».
місто робить із дівчат, котрі не бачили ескалатора, навіжених полювальниць на синього птаха.
Нехай би був – уже не такий і коханий, але – звичний. Як у всіх. Якої такої дурної миті вона завважала себе кращою за інших?
Ніколи не думай про людей погано… Не все в житті вирішують гроші.
Нехай би був – не такий і коханий, але – звичний. Як у всіх.
..небо сіріє. Сніг вже повністю вкрив майдан. За годину чи дві почнеться перевірка, вранішня метушня, вмивання-одягання, шкрябання сотень алюмінієвих ложок по мисках, стрекотіння швейних машинок. Так триватиме решту мого життя. А я шкодую лише про одне – не встигла сказати йому: "Я знаю ХТО допоміг ЇЙ полетіти.
Це зробили ми…"
Кожна спить і бачить себе на волі, не знаючи, що там чекає на неї..
А я знаю: спокуси! Нездійсненні бажання. Розчарування. Але передусім – спокуси.
Ми, об'єднані однією невдачею, годинами просиджували на підвіконні в її квартирі.
Єдине що мені залишається, – так це думати. Адже ТУТ гарно думається. Особливо вночі.
Це цікавіше ніж читати книгу. Тим більше, що тут всі книги – допотопні, сто разів читані-перечитані за шкільною чи інститутською програмою, до того ж – потерті на самокрутки чи просто рвані. А коли читаєш щось із часів юності – впадаєш у сентиментальність, згадуєш, за яких обставин читалася та чи та книга, що відбувалося після того, як вона була відкладена.
Плавати в мороку і ні про що не знати, не допускати до мозку нічого, крім темряви. Навіть якщо це – летаргійний сон, клінічна смерть, кома, параліч – байдуже, вона не хоче нічого знати, відчувати й бачити.
Жалість і любов – ось дві сили, які мають зробити світ кращим! Жалість і любов – і зникнуть війни, непорозуміння, образи.
Так має бути. Гармонія – гойдалка, вічний двигун, без якого в світі настає хаос…
Дивно й трохи моторошно: невже все залежить від випадку, від збігу обставин, від якоїсь мізерної дрібниці, повз яку можна запросто пройти. І ніколи не дізнатися, що та дрібниця й була твоєю "відправною точкою" для великого плавання.
..десь має бути інше життя, інші люди й інші розмови, ніж ті, які вона чула в середовищі своїх співробітниць. Але для того, аби знайти його, це життя, ту відправну точку, із якої воно має розпочатися, требв спочатку змінити те, що є. Змінити круто й сміливо. Але цієї сміливості вистачило лише на розлучення й автомобільні курси, на які вона пішла заради цих змін.
Чарівна жінка! Коли я бачу таких жінок, мені хочеться, щоб вони жили лише в палацах, а не ходили нашими бандитськими вулицями. Тримайтесь цього бовдура, він надійний!